«...Революція іде відтоді, з 65-го»
Рівно 40 років тому розпочалася перша хвиля арештів серед української інтелігенції
...Вони були молоді й розумні. Знали краще за членів Політбюро праці класиків марксизму-ленінізму і свято вірили вождям світового пролетаріату. Тоді, за що їх проти ночі чи на світанку у серпні -вересні масово арештували? Адже вони не мріяли стати дисидентами, а просто хотіли бути... українцями. Про атмосферу тих часів розповідають професор, історик Валентин Мороз та народний художник України Опанас Заливаха - жертви першої хвилі арештів.
—Чому, за що вас заарештували?
Валентин Мороз:
— Почнімо з атмосфери того часу. Це було так. Коли знищили підпілля ОУН-УПА, почалась інша епоха. Уже виросло нове покоління, представники якого вважали себе навіть марксистами (як Дзюба). Ці люди були в опозиції і казали: за Леніна було так і так, то чому партія тепер не підтримує української мови й такого іншого? Тобто ми — комуністи, але українські комуністи. І народилася ця нова епоха в Києві.
Такі люди, як Чорновіл, Стус або Дзюба, щиро, відверто, по-комсомольському казали: "Я не руйную системи, це ви руйнуєте її, а я хочу, щоб вона була нормальна! В Україні мусить бути Україна!" І глашатаєм того покоління був Василь Симоненко. "Ради тебе перли в душі сію, ради тебе мислю і творю, хай мовчать америки й росії, коли я з Тобою говорю!" — це його звернення до України стало кредо покоління не з лісу, не з криївки, а людей з аспірантури, з академій. Ось яке товариство склалося!
І кагебісти не знали, що з нами робити. Бо всі цитували Маркса, Леніна (а Дзюба знав Маркса краще, аніж ідеолог ЦК КПРССуслов!). Але факт: коли таким людям дати хід, то вони розвалять систему! Ми виграли на чому? Від XX з'їзду КПРС тривала так звана хрущовська відлига, створилася структура опозиції, але якоїсь єдиної організації в нас не було. Ми писали собі статті на захист української мови, культури.
Коли в 1965 році почалися перші арешти, то вже було запізно: одних заарештовували, другі почали щось писати і робити, а найголовніше — був зв'язок із Заходом. Захід дієво підтримав рух за людські права, підтримав дисидентів, і ми опинилися в центрі світової уваги.
Дзюбина робота "Інтернаціоналізм чи русифікація?" не мала аналогів ані в російському самвидаві, ані в єврейському. Вона стала візитною карткою руху всіх шістдесятників, не тільки українських. Хоча це ж був офіційний лист до ЦК КПУ, орієнтований на Леніна, Маркса, комуністичні документи двадцятих років — років українізації! Жоден самвидав не спромігся на таку виразну книгу!
Ось так логічно ми підійшли до 1965 року, коли сталися ті перші арешти шістидесятників, цілої епохи українського політикуму. Мене заарештували в числі перших, 1 вересня 1965 року в Івано-Франківську. А судили вже в Луцьку на початку 66-го!
- Тобто арешти почалися тому, що ваше покоління треба було якось приструнчити?
Валентин Мороз:
— Неможливо пояснити сьогоднішньому поколінню, за що нас позаарештовували. "За антирадянську агітацію та пропаганду". У Росії то була 70-та стаття, а в українському Кримінальному кодексі — 62-га. Якщо просто "антирадянська пропаганда", то давали три роки, а якщо "з наміром зруйнувати існуючий лад", то перший раз — до семи років, а другий — до десяти. І ніхто не дискутував навіть з тобою! Я казав: доведіть мені, що я маю намір зруйнувати цей лад. Я не маю причин бути дисидентом! Але мої аргументи ніхто не брав до уваги, слідчий казав, що "то само собою зрозуміло, що в мене намір був". Отака "советская логика", — ніякого доказу не треба, як вони вирішили заарештувати, то заарештують.
Опанас Заливаха:
— Уявіть собі, що в той час я вирішив стати українцем. Українцем стати можна було лише на Заході України, бо на Сході України, там, де я народився, на Харківщині, української мови майже не було, хіба де-не-де ще по селах.
І цьому ще посприяв інститут, у якому я навчався в Ленінграді — разом з німцями, словаками, поляками, албанцями. У розмові одна словачка якось сказала: "Панасе, а до якої культури ти належиш? Яке твоє національне мистецтво?" А я трохи розгубився, думаю, яке ж моє національне лице в мистецтві? Ото був перший поштовх. Тому після роботи в Тюмені я приїхав у Станіслав (Івано-Франківськ. — Авт.) і спробував прописатися. "Зачем вы приехали в Западную Украину? Кто вас сюда направил?" - стали мене питати. Я відповів, що приїхав вдосконалити свою українську мову. То мене більш як півроку не прописували — міліція вважала, що я кимось "засланий". У Києві, в майстерні Алли Горської, ми писали диктанти, які нам читала Надійка Світлична, — бо всі дуже погано говорили українською мовою, вона у нас була засмічена суржиком.
Коли я приїздив до Косова, то чув про себе: "Та то приїхав один совіт". А коли приїздив до родичів на Харківщину, то казали: "А, то західняк, бандерівець!" Ось так я відчув, що не дуже просто бути українцем в Україні. Так було колись, і так є тепер.
Через якийсь час у мене зробили обшук. Я їздив до Києва, привозив до Франківська вірші молодого Симоненка, Ліни (Костенко. — Авт.), Драча, купував українські книжки — Стефаника та інших, аби відчути мову. І якось мені принесли, як і іншим хлопцям, телеграму. Постукали. Я причинив двері, дивлюсь — чобіт хромовий, кажу: "Зачекайте, я одягнусь". "Нічого-нічого, вдягнетеся!" — І почався обшук. Показали, правда, постанову. Години за дві до мене зайшов Іван Світличний. "О, іще один є!" — зраділи ті. Під час обшуку в мене вилучили самвидавівські праці, фотоплівку з книжки чи то Донцова чи то ще когось — словом, було що взяти... Івана повезли в один бік, мене — у другий, ми з ним попрощалися. Іван каже: "Тримайся, Панасе!" Я кажу: "Тримайся ти, будьмо!" І так ми розійшлися... А потім мене привезли до табору.
— Як ви сприйняли цей різкий поворот у житті — тюрми, табори?
Валентин Мороз:
— Так, нас заарештували, засудили, привезли в табір, але не було відчуття пригніченості. Це було майже свято! Бо ми щось робимо, бо нарешті щось діється! Ми в тій атмосфері 60-х років жили як на крилах — уявіть собі, ніхто про арешти не думав. Ми всі були гуманітарії, ніхто з нас не був у якомусь підпіллі, то все були професура, письменники, артисти, і ніхто не думав про арешти... І коли ми приїхали у табір, то ми там були господарями, а не наглядачі чи КДБ! Усі ті українські політв'язні досиджували свої 25 років, уже старі, змучені, — і нарешті знову щось є! Отака тоді була атмосфера! Старі вміли у лісі воювати зі зброєю в руках, а ми вміли писати. Стара ж табірна система відвикла відновлювати папери, то ми писали і передавали свої праці на побаченнях з дружинами на волю. Поки начальство схопиться, то на Заході вже вийшла робота! Так що КДБ трохи заґавилося!
Опанас Заливаха:
— Нам були байдужі арешти! А коли мене привезли до табору, то цікавою була сама тема зустрічі. Українські в'язні заварили чай, сіли в кружечок, одне горнятко по колу, і — "ну, розкажи, хто, що, навіщо і на скільки?" Українці в зоні чулися досить підкованими ідейно, бо були хлопці, бандерівці, з УПА, патріоти України, котрі сиділи років 15 — 20 до нас, а ми продовжили естафету. Вони казали: "Ми думали Україна придавлена мовсковським чоботом, а, слава Богу, приходять нові хлопці, молоді, наша справа рухається!"
Сьогодні у людей є хліб на столі і до хліба. Треба за національну сутність братися, за національний дух. Ми ще в дорозі. Але те, що відбулася Помаранчева подія означає, що з'явилася якась вища сила, яка скликала людей докупи, об'єднала і вселила якусь надію.
— Як будете відзначати цей своєрідний ювілей?
Валентин Мороз:
— Треба відзначати перемогу Ющенка, Помаранчеву революцію, інші наші перемоги. А відзначати дату свого арешту? Слухайте, та ще Швейк казав: "Як було, так було. Але ще ніколи так не було, аби якось не було!"
Надія БОДНАР, «Експрес»