Перше інтерв'ю расстрелянием Авраама Руссо
Авраам Руссо йде на поправку. Артист вже оклигав після замаху і може спокійно, без нервів, спробувати проаналізувати, що ж сталося в ту ніч біля його будинку. І зізнався "Московському комсомольцю": - Можна купити будь-якої людини, будь-яку владу; - Поки мене більше цікавить моє здоров'я, ніж кар'єра; - Моя мама досі думає, що я потрапив в аварію. Парочка потужних охоронців насторожено сидять біля дверей віп- палати Скліфа. У руках - томик з розповідями О'Генрі. "Добре пише", - пояснюють, оцінююче оглядаючи при цьому нового відвідувача їхнього клієнта. На високій лікарняному ліжку в піжамі в синю клітинку, з густою бородою, черговою усмішкою і з перебинтованими ногами сидить Авраам Руссо. "Вам образ пораненого мачо навіть йде", - підбадьорюю. "Дякую. А у мене тут сильно ліками пахне? "" Ні, фруктами тільки. А що це у вас кульок повітряних так багато висить? Свято якийсь? "- Кидаю погляд на стіни. "Та у мене проблеми з легенями були, - пояснює співак. - Ось я за указом лікарів кулі та надував ... "Так, на тлі різнокольорових повітряних кульок, запаху свіжих яблук і зливи за вікном, починаємо з хворим розмова за життя. Перше велике інтерв'ю після замаху Авраам Руссо дав саме нам. - Що першим побачили, коли прийшли в себе в лікарні? - Апарат штучного дихання і всякі трубки, які з мене стирчали ... Не по собі стало. - Зараз як самопочуття? - Ще не можу рухати ногою, як раніше, але вже ходжу потихеньку. Ночами, правда, болю не дають спокою. Але я адаптуюся. - Ви здогадуєтеся, хто в вас стріляв? Хто ваш ворог? - У мене друга бізнесу немає, ніяких ресторанів немає, ні з ким партнерства теж немає. Єдиний дохід - музика. Мене і в Москві-то не буває. Я останнім часом день-два тут, а в іншому - в інших містах за гастрольним графіком. Як у цьому випадку може бути багато ворогів? Є люди, які заздрять мені. Але той, хто заздрить, ніколи не піде на таке - стріляти в артиста, замовити його. Тому як це дороге задоволення. До того ж треба для цього бути в кримінальних колах, знати, як це робиться. Артисти не знають всієї системи. - З чого ви вирішили рвонути підкорювати Москву? - Було це в 1996 році. Я жив на Кіпрі. Це відома історія: мене сюди запросив відомий російський бізнесмен. Він відпочивав на Кіпрі, познайомився зі мною в клубі, де я тоді співав. У той час це був єдиний інтернаціональний ресторан на узбережжі. Він пропонував мені тоді приїхати до Москви. Я сказав, що у мене контракт з місцевими людьми, і як тільки він закінчиться, приїду до Росії. Він залишив мені свій телефон, і десь через півроку я подзвонив йому. Приїхав сюди. Спочатку я співав місяців п'ять-шість в ресторані на Ленінському проспекті. Потім відкрилася "Прага", і мене запросили туди. Все тільки починалося. Зірок з неба не хапав. Але через два роки мені стало нудно співати однакові пісні. Мій спонсор відчув у мені це, та і йому вже багато сказали, мовляв, Аврааму нічого в ресторані робити, йому треба рости, на сцену виходити. Він придивився до мене, і почалися мої перші кроки. З'явилася в моєму житті Лариса Рибальська. Я нічого проти цієї жінки не маю, незважаючи на те погане, що вона нещодавно про мене на всю країну говорила. - Ну просто погарячкувала, напевно. - Ні. Це вже не вперше. Був випадок на зйомках в Кремлі, коли вона на мене кричала при всіх за лаштунками. Її найняв мій тодішній спонсор. Посадив їх з чоловіком переді мною і сказав: "Ці люди будуть писати пісні для тебе". Я абсолютно нікого не знав тоді в цій країні. По-русски нічого не розумів і навіть в розмові не брав участь - все соромився відкрити рот. Вони почали знаходити для мене пісні. Я ще якось запитав: "Я буду тільки пісні Рубальськой співати або можу щось інше вибрати?" Мені сказали, що працювати я повинен тільки з нею. Рибальська записала для мене один альбом ... Я розумію, що вона старалася і зробила те, що могла. Але знайти на тому диску хоч одне ім'я суперсучасного аранжувальника - велика проблема. Вони дуже хороші, талановиті люди, але це минуле покоління. Всі пісні звучали по-старому. Цей диск ніхто й за десять рублів не купив би! Так я мотався цілий рік. Вона підключила до мене якогось продюсера. Він теж відчув гроші. У нас з Рубальськой були нормальні стосунки, я до них і додому приходив, вона мене з композиторами знайомила. А як тільки мене перестали спонсорувати, вона пропала. Минає рік, півтора, два, мої пісні почали крутити, мене стали люди впізнавати. Вона тільки тоді почала пред'являти мені претензії, мовляв, Руссо після того, як став відомий, перестав дзвонити. А як же ті два роки, що вона мені не дзвонила? - Але ж Лариса Олексіївна стверджує, що любила вас як сина і нічого для вас не шкодувала. - Я не впевнений в цьому. Синові, якого люблять, дзвонять. Вона пуделя свого любила, але не мене. Та й не треба мене любити! У мене є своя мама, і я її люблю. Після того як Лариса Олексіївна пішла, у мене знову почався спад на кілька місяців. Я почав знову думати про майбутнє: що мені робити ... - І, на щастя, поруч опинився Йосип Пригожин? - Мені один знайомий композитор тоді сказав: "Пішли до Пригожину". Прийшли ми до Йосипа. Природно, почувши ім'я мого спонсора, він погодився. Це той випадок: відкриваємо ящик, кладіть гроші, закриваємо ящик, вітаємо - ви зірка! Я прийшов з альбомом Лариси Рубальськой. Він послухав, сказав: "Повна маячня". Познайомив мене з гітаристом ДіДюЛя - і ми почали разом записувати пісні. Йосип послухав і сказав: це те, що треба для успіху. Він запропонував спонсору такий варіант: "Я повністю вкладаюся в цього артиста", другий варіант: "Ми вкладаємося навпіл" і третій варіант: "Ти спонсіруешь повністю". Причому у всіх варіантах різні відсотки. Пригожин сказав, що візьме гроші з результату - через рік, півтора, п'ять - загалом, коли вже буде щось зрозуміло. - Як з'явилися перші хіти? - Ми записувалися на студії за копійки. Я не знаю, про яку вартість Йосип говорив моєму спонсору і скільки він брав у нього грошей на це. Я і Дидюля писали музику, текст замовляли практично безкоштовно, а людині, яка працювала в студії, платили копійки. Тобто вся робота над піснею нам обходилася в кілька сотень доларів. Пригожин просив мене не поширюватися, скільки грошей витрачатися на записі альбому. Це зараз я починаю думати, перш ніж щось зробити. А тоді я всьому вірив, це був 2001 год. Розумієте, Йосип знав, як з людьми розмовляти з самого першого дня. Він знав менталітет місцевого народу. Я ж нічого не розумів - ні мови, ні країни. У цьому і була головна помилка - я не міг контролювати процес. Мені не соромно, я відверто кажу. Так вся домовленість словами і залишилася. Мій спонсор якось сказав нам в Монте-Карло: "Я хочу, щоб Авраама показали багато разів на телебаченні. Я хочу включати будь-який канал і там бачити його ". Йосип подумав і каже: "Це коштує 100 тисяч доларів". Йому їх дали. Але яка була у мене до цього ротація, така і залишилася. Тому що нікуди було впихати мої кліпи. Авраам - це початковий етап, його на ток-шоу не беруть, ні в які програми не запрошують. Залишаються тільки або платні канали, або ті, з якими просто неможливо домовитися починаючому артистові. - Але ж саме під час роботи з ним ви стали популярним. - На ті гроші, які були в його розпорядженні протягом усіх років спільної роботи, можна було чотирьох артистів розкрутити. Я не кидаю ні в кого камінь. Я вдячний Йосипу за все, що він для мене зробив. У мене вже немає сил, я нічого не боюся. І коли він говорить, що "не поділив з Авраамом гроші", - це вже гріх. Але я все одно за все йому вдячний. Так, я все ж став зіркою. Адже саме він в один прекрасний момент намацав ту саму жилку, яка і зробила мене популярним. Але потім, коли я пішов від Пригожина, став працювати навіть краще, ніж з ним. Зібрав концерт в Кремлі, постійно гастролюю. Сьогодні я сам собі продюсер. - Ви не хотіли виїхати з країни? - Близько трьох років тому я вирішив виїхати з країни назад на Кіпр. Вже був дует з Орбакайте. Справа була до того випадку, коли мене побили. Я не зміг вирішити проблеми ні з оточуючими, ні сам з собою. Я зрозумів, що ніколи не зможу стати великою зіркою, виправдати надії мого покровителя. Хтось сказав, що Авраам був ангелом до Йосипа, а коли він з'явився, то перестав ним бути. Я поїхав, подумав: "Навіщо мені вся ця слава?". Взяв маму, віддав машину за дорученням, закрив квартиру ... Але Йосип мені почав дзвонити в день по кілька разів, через кожні п'ять хвилин. Він мені казав, що я повинен повернутися, що у нас стільки справ не зроблено. Я сказав, що нічого не хочу. Йому потрібно було, щоб я повернувся всяку ціну. Адже хтось же повинен за все відповідати. - Але на квартиру-то до того моменту вже заробили? - Ну квартира ця зовсім не цінний була. У новогиреево, 50 квадратних метрів всього. Але мене і це влаштовувало. Люди завжди когось використовують. Всі хочуть стати зірками, всі хочуть бути популярними і жити добре. Щоб люди їх любили і їх голос було чути від усюди. На Заході артист приходить в звукозаписну компанію, укладає договір. Компанія у відповідь вкладається в артиста, і немає взагалі поняття "спонсорство". Обидві сторони отримують своє - компанія записує пісню, альбом, знімає кліп, артист задоволений, у них є договір. У нас цього немає. Ми можемо щось змінити, зробити, як на Заході, і ще краще, але треба об'єднатися. Налагодити стосунки із звукозаписними компаніями. - А чому б не розвернутися і піти від цього, якщо виникають проблеми? - Усі бояться, причому наші артисти дотримуються такої думки: нехай світ завалиться, але лише б мене не чіпали, я живу своїм життям. Немає навіть профспілки, який би захищав нас. Кримінал дуже великий. З бізнесменами, які заробляють гроші, практично неможливо знайти спільну мову. Якщо їм щось не подобається, то все - починаються погрози і розбирання. Тому треба 55 тисяч разів думати, перш ніж з кимось по одному шляху крокувати, у когось брати копійки. Дуже треба бути обережним, зараз я розумію це. - Вам погрожували перед замахом? - Ні. Ніхто. - Адже ви напевно здогадуєтеся, хто це зробив? - Поняття не маю. Мене зараз більше турбує моє лікування - я збираюся виїхати або до Швейцарії, або в Ізраїль, або в Америку для цього. Ще я хочу подивитися в очі людям, які це зробили зі мною. А ще постійно думаю про народження нашої дитини. - Мама часто в лікарні відвідує? - Так, але вона ж нічого не знає. Їй сказали, що я просто в аварію потрапив. Мовляв, зі мною нічого страшного не сталося. Вона по-русски ні слова не знає, слава богу. Так що по телевізору і в газетах тільки фотографії мої бачить, а про що мова йде, не знає. Думає, що про звичайну автоаварії. Коли до мене в палату прийшла в перший раз, побачила мене - а мене вже з реанімації перевели тоді - і каже: "Синку, я-то думала, з тобою щось серйозне. А тут нічого страшного і немає. Ну трохи ногу пошкодив - і все. Чого все так сполошилися? "А Морела (жена. - Ред.) Сидить і плаче. Вона каже: "Чого плакати - він же сильний чоловік, і рана дріб'язкова ..." Ми навіть засміялися. - Морела як себе почуває? Дитині, якого вона чекає, нічого не загрожує? - Вона дуже сильно переживає. Чи не спить ночами. Сьогодні ось вночі в 3:00 світло вимкнулося. Вона страшенно злякалася навіть через це ... - А самі-то як спите? - Я снів взагалі не бачу. Просто відключаюся - і все. Тут якось мені відмінний укольчик зробили, коли болі сильні були. О-о-о ... Такий кайф отримав! Прямо як наркоман. Мені так добре було - лежу, посміхаюся і думаю: "Хто стріляв? У кого? Навіщо? Всі дурниця ... " - Як її батьки поставилися до того, що трапилося? Їм не страшно за дочку? - Вони люблять мене, як свою дитину. Вони тут же, як тільки дізналися про замах, сіли в літак і прилетіли. Вони бачать в мені Авраама - безгрішного людини і не розуміють, як хтось може до мене погано ставитися. Вони навіть і не думали про те, щоб відвезти дочку. Знають, як ми любимо один одного. - Над ім'ям дитини думали? - Це буде обов'язково подвійне ім'я. Ну, щось на зразок Жан-Поль. Народжувати Морела буде тільки в Америці. Поїде туди заздалегідь. - А як щодо вашої дочки Лізи, яка народилася два роки тому? Бачитеся з нею? - Це не моя дочка. З її матір'ю я знайомий, але дитина не мій. Я ж не буду виховувати чужу дочку. - Так що ви вирішили, виїдете з країни чи ні? - Поки що тільки лікуватися ... А може, і залишу цю країну і шоу-бізнес Пригожину. Я вже 500 разів пошкодував, що приїхав сюди. Адже хотів же виїхати тоді, але повернувся. Мені свій колектив шкода - музикантів, танцюристів. Вони ж без роботи залишаться.